Treballs+perduts

JOAN FRANCESC MIRA En primer lloc hem de dir que el propòsit d'aquesta exposició no serà servir de divagació teórica sobre la obra literària de Joan Francesc Mira sinó més bé esdevenir en petita guia de lectura al voltant d'//Els treballs perduts//, novel·la considerada per la crítica com la més elaborada d'aquest autor. S'haura de tenir en compte, doncs, que l'estructura d'aquest treball coincidirà més amb una ampla ressenya que amb un estudi crític seriós i profund. Feta aquesta aclaració passarem a conèixer l'argument d'//Els treballs perduts//. Jesús Oliver s'ha instalat al vell palau de son avi, a la Plaça del Correu Vell, al bell mig del barri del Carme valencià. L'avi, don Manuel Oliver, acaba de morir, i Jesús, separat de la seva dona, pren possessió del palau i de l'antiga amant de su avantpassat, la Maria Marilín. El projecte de Jesús és reunir dotze mil dotzenes de llibres en una biblioteca, amb seu al palau familiar. Jesús, bibliòfil empedernit, treballa com a arxiver, i a més recopil·la fitxes per l'edició completa de //Lo crestià//, d'Eiximenis. Temps enrere va trobar als arxius de l'ajuntament el manuscrit del //Cinquè del crestià// (recordem que nomès és conservem el //Primer, Terç// i //Dotzé//, i que el projecte d'Eiximenis, tot i resultar ara quasi inabastable, resultava més ambiciós que el propi projecte de Jesús Oliver), i en un desgraciat accident automobilístic Jesús Oliver va perdre el manuscrit i als seus dos fills. Magdalena, la seua dona, el va culpar sempre de la mort dels fills, al·legant que la seua obsessió pel manuscrit fou la verdadera causa del succés. Per acomplir el seu projecte bibliotecari, Jesús compta amb l'ajut de Marilín, que esdevé una autèntica senyoreta de companyia, amb Félix Ventura, un cec capaç de llegir en cinc idiomes (els llibres els llig la seua dona; ell més bé escolta en cinc idiomes), amb el llibreter Mateu Macià, i amb el seu nebot Julià, un apasionat de les motocicletes, la velocitat i conduir a contradirecció per les avingudes valencianes; aquest darrer tanmateix fluctua entre l'amistat i la traició, posant-li banyes amb la Magdalena, o proposant la creació d'un centre informàtic al palau. Com a antagonistes tenim a Magdalena, que tractará d'aconseguir que es declare boig a Jesús, i també tenim als altres hereus de don Manuel, com el cosí Evarist, porfiat en vendre el palau i traure tots els diners possibles. Jesús tractarà d'implicar a d'altres propietaris d'edificis històrics del centre de la ciutat per salvar el vell palau, i per poder acomplir el projecte, peró els seus esforços gairebé donen resultats positius. Malgrat açò, Jesús continua vagarejant per la ciutat vella motllant el seu plan bibliòfil: buscarà un mestre d'obres per les reformes neccessàries del palau, un fuster per les estanteries... Tanmateix, tots els seus treballs no serviran de res: el projecte ni tan sols podrà comptar amb un llibre, seràn els treballs perduts. Hem sigut una mica esquemàtic amb l'argument perquè creiem que més que la història que se'ns conta és l'estructura i l'estil allò que més pes específic troba en la novel·la. Pel que fa a l'estructura cal assenyalar el paral·lel compositiu amb un dels mites més coneguts de la nostra antiguitat: els dotze treballs d'Hèrcules. De fet, el títol que Mira elegí inicialment per la novel·la era //Hèrcules bibliotecari//, canviat per l'actual per motius editorials. La novel·la es divideix en dues parts, amb el títol respectiu de "Sis" i "Dotze". Cadascuna d'eixes parts es troba fragmentada en sis blocs, els títols dels quals només els trobem a l'índex final. No és només un paral·lelisme constructiu; de fet totes les peripècies de Jesús Oliver troben ressó al mite heracli. Els títols dels capítols corresponen amb els treballs de Hèrcules, i sempre hi ha en l'esquema argumental algún element que fa referència directa al mite. Veurem amb detall aquesta simetria intertextual: Al mite trobem que el rei Euristeu encarrega, no amb bones intencions com sol succeir als mites, dotze feines perilloses a Hèrcules, com a càstig per haver matat en un moment d'ofuscació als seus fills. Jesús Oliver també pateix la mortificació del sentiment de culpa per l'accident en què van morir els fills. En primer lloc ha de matar al lleó de Nemea, que destruia collites i atacava la regió. Hèrcules l'estrangula entre els seus braços. En el capítol "El lleó", Jesús Oliver espolsa la pell de lleó del seu avi sobre el cec Fèlix, i després es disfressa amb ella en una primitiva exhibició de poder masculí. El segón treball de Hèrcules és acabar amb l'hidra del pantà de Lerna: aquest rèptil posseia set caps que tornaven a crèixer si no es tallaven tot d'una. Hèrcules incendia un bosc i llança a l'hidra al foc. Jesús Oliver, al capítol "La hidra", s'ha d'enfrontar als anticuaris i compradors d'objectes diversos que, atrets per l'anunci del cosí Evarist, volen malbaratar el contingut del palau Oliver. Curiosament són set, i són despatxats tots alhora. El tercer treball de Hèrcules consisteix en la caça del porc senglar d'Arcàdia. Jesús Oliver visita al marqués de Vilaragut en el capítol "El porc". A més d'explicitar-se que el vell marqués era un porc, que jugava amb baralles pornogràfiques, i que feia "numeritos" amb la serventa, Jesús Oliver recorda una partida de caça amb el seu avi en la qual van matar un porc. Al quart treball, Hèrcules ha d'atrapar una cèrvola de banyes d'or i potes de bronze, consagrada a Artemisa, i que viu al país dels hiperboris, asolat per la neu i el gel. Hèrcules se la portarà lligada a l'esquena. Jesús Oliver s'enamora platònicament de la dependenta d'una botiga de ceràmiques. Al llarg del capítol "La cèrvola", Jesús perseguirà infructuosament a la xica. Els ocells del llac Estímfal, que tenen garres i becs de bronze i plomes afilades com sagetes, són objecte del cinqué treball d'Hèrcules, que els agafarà amb l'ajut del tambor d'Atenea. De nou un esdeveniment real porta Jesús Oliver al record de la seua infantesa: al capítol "Les aus", la visita a l'armeria on es troba amb aus dissecades, li farà recordar un dia que va caçar ànecs amb el seu avi. El sisé treball d'Hèrcules serà aconseguir el cinturó d'Hipòlita al país de les Amazones. Donant un salt en l'esquema argumental, trobem el capítol "El cinturó", que ocupa el lloc nové, on la cosina Ofèlia, armada amb cinturó i botes de montar, acosa sexualment a Jesús Oliver. El seté treball és la neteja de l'estable del rei Augies, que comptava amb un ramat de tres mil caps i portava trenta anys sense netejar-se. Hèrcules desvia el curs del riu Alfeus i supera la prova. Al capítol "La neteja", Jesús Oliver es planteja utilitzar l'andana del palau per acollir els llibres; perquè no els afecte la pluja haurà de canalitzar les aigües de la teulada, reparar les goteres, a més de netejar l'andana. També apareix una conversa entre els operaris del camió del fem, amb una completa reflexió sobre la història del fem. El vuité treball consisteix en matar el bou de Creta. Hèrcules ho aconsegueix torçant-li el coll. Jesús Oliver, en el seu constant itinerari urbà, d'esglèsia en esglèsia, reflexiona en Sant Nicolau sobre les dones i les seues invocacions religioses per tal d'aconseguir nòvio; això el porta al mite de Pasífae, que es disfressà de vaca per èsser coberta pel toro de Creta, parint així el famós Minotaure. Hi ha també unes reflexions sobre els toreros en una barberia amb un cap de bou dissecat. El nové treball és acabar amb els cavalls de Diomedes, que menjaven carn humana. Hèrcules matà al propi Diomedes i el donà als seus cavalls com a menjar. N'hi ha dues reflexions al voltant dels cavalls al capítol "Les egües": en recordar la riuada de València dels anys cinquanta, Jesús Oliver fa menció dels estables on renillaven els cavalls a punt d'ofegar-se i com baixaven ja morts arrossegats per l'aigua; també reflexiona sobre la distinció entre mascle i femella, tan evident al gènere humà, i menys palesa al gènere equí; tanmateix, l'encontre amb els transvestits de l'Avinguda de l'Oest, sembla minvar distàncies entre ambdós gèneres. El desé treball encomanat a Hèrcules és robar el ramat de bous i vedells de Gerió, a l'illa Eritrea, als confins del món conegut d'aleshores. Jesús Oliver, al capítol "Els bous", després de la seua visita al notari, al grau, els confins de la ciutat, rep una col·lecció de monedes, herència del seu avi, amb motius tauromaquis. La por contínua a èsser atracat l'impideix veure un cotxe al creuar el carrer, que l'atropella i el fa perdre una de les vint-i-quatre monedes d'or heretades. L'onzé treball d'Hèrcules és recollir els fruits daurats del jardí de les Hespèrides, filles de la nit. De nou ens trobem una alteració en l'ordre argumental respecte del mite: aquest episodi coincideix temàticament amb el capítol final de la novel·la, "El jardí", en el qual Jesús Oliver recorre els jardins de la ciutat vella, i torna al palau pel seu propi jardí, moments abans del fatídic desenllaç. El treball dotzé és la captura del can Cerber, gos de tres caps que custodia l'avern. El regne dels morts es representa també al penúltim capítol, "El gos", amb la mort de Mateu Macià, el llibreter. Jesús Oliver, a més, es troba amb un gosset abandonat que el segueix voluntàriament. Com l'elecció ha segut del gos, decideix adoptar-lo. Hem vist com la mitologia representa un element important en la novel·la que tractem. A més del mite d'Hèrcules, apareixen el de Pasifae i el Minotaure, el de Nereo substituït per Atlas en el sosteniment del món, el d'Amfitrió i Zeus, i d'altres referències clàssiques, per altra banda molt esperables en un escriptor que, a banda d'etnòleg, és profesor de grec. L'estructura al voltant del dotze com a número màgic i de ressonàncies atàviques no és exclusiva d'aquesta novel·la. Ja a //El bou de foc//, (1974) primera obra d'aquest autor, l'estructura estava formada per dos blocs de dotze capítols cadascú. El dotze, a més, es repeteix quasi com a leit motiv en altres novel·les, com també es repeteixen dos elements tan ètnics com són el bou, i el foc, aquest darrer d'especial relevància en el desenllaç d'//Els treballs perduts//. El dotze també es relaciona amb el cicle solar i els signes del zodiac, i no cal assenyalar que és el sol l'element que obre i tanca la novel·la. Però a banda de les múltiples referències clàssiques, i d'altres cristianes, trobem també una intertextualidad molt contemporània. Tal vegada la més evident siga la complicitat formal amb l'//Ulysses//, de James Joyce, amb un personatge errabund, Bloom-Oliver, una ciutat que apareix en tota la seua amplària, Dublín-València, un marc mític de correspondència, l'Odissea-Hèrcules, i un narrador que oscil·la entre el paternalisme todopoderós i la desaparició més absoluta en la conciència del protagonista. Més a prop trobaríem un ressó quixotesc en el tractament dels personatges, i sobretot en l'impuls vital del protagonista principal. Abans deiem que més que l'argument interesava destacar l'estructura i l'aspecte estilístic. Ja hem analitzat el primer, i del segon ens centrarem bàsicament en el tractament del protagonista i en el to narratiu. Jesús Oliver és un anti-heroi, un fracasat, el model perfecte de protagonista d'allò que mai anomenariem epopeia. Hem vist el paral·lelisme entre els treballs d'Hèrcules i els de Jesús Oliver: doncs bé, tots els triomfs de l'heroi clàssic corresponen a fracassos de l'heroi modern. Si els treballs d'Hèrcules es tanquen en un recorregut acomplert, el periple de Jesús Oliver és una acumulació de projectes sense acabar: la reforma del palau, la creació de l'Associació d'Amics dels Palaus, l'edició de //Lo crestià//, la caça dels ànecs amb l'avi, i de manera global el gran fracás de la biblioteca de les dotze mil dotzenes. Tenim a un heroi que vesteix roba interior femenina, bragues i tangues, com el seu avi, com el propi Hèrcules de xiquet, que per ordre d'Apolo es deixava vestir per Onfàlia com una xiqueta. Però si Hèrcules fa palesa la seua superació d'una etapa anterior, Jesús Oliver sembla atascat en una infantesa de la qual provenen tots els seus traumes. També Hèrcules troba el seu final lligat al foc, amb la túnica de Neso ardent sobre d'ell, com el projecte de Jesús Oliver finalitzat de sobte pel foc; però si en un cas, al mite, és la voluntat de l'heroi, posar-li banyes a Deyanira amb Yole, allò que desencadena la tragèdia, en el cas de Jesús Oliver és l'atzar combinat amb l'acció involuntària del boig Onofre, que curiosament es fa anomenar "fill de Franco", allò que acaba amb el projecte del protagonista. Jesús Oliver és un heroi no de l'acció, sinò de la interioritat, del pensament, d'una conciència que vessa el discurs del narrador i atrapa al lector en unes cabòries laberíntiques i en general intranscendents. Quant al to narratiu, crida l'atenció principalment la ironia i la procacitat del narrador al llarg de les seues intervencions, ja siga als comentaris narratius, com en la pròpia veu de la conciència de Jesús. Sembla que busque una complicitat amb el lector en un joc de suggerències i de judicis no explícits. És un atac a personatges i institucions conegudes i una contínua transgressió d'allò que consideraríem bons costums; per exemple atac a la noblessa valenciana benestant amb la descripció de Vilaragut, a l'esglèsia més conservadora, o a l'ajuntament quan Jesús interromp un ple municipal perquè coneix a l'alcalde. És un narrador que es complau en descriure els actes sexuals de Jesús Oliver amb Marilín, còpula, felació, etc; en les seues ereccions; en la mort de Bibiana, veïna de Jesús, en el calfament eròtic amb un inmigrant negre; en explicar l'endogàmia de la família Oliver: Jesús seria fill del seu avi, també com l'heroi era fill de Zeus i no d'Amfitrió; Julià té relacions amb la Magdalena, Ofèlia és una ninfòmana que indistintament es gita amb Jesús i Julià... Trobem ben dosificats l'humor efectista dels personatges, barrejat amb anècdotes i rondalles tradicionals; l'escatologia més dura amb un sensorialisme hiperestèsic; les reflexions polítiques amb les digressions històriques...  Abans de finalitzar aquesta ressenya voldriem remarcar un aspecte que tal volta no ha tingut el tractament merescut a les línies anteriors. Parlem de València com a personatge col·lectiu, com a escenari de vivències dels personatges i alhora entitat amb vida pròpia, mutant i evolutiva, acollidora i freda, magnífica i detestable. La verdadera raó per la qual Jesús Oliver camina pels carrers, descobrint dia a dia els palaus, les ruïnes, les dotze parròquies de la ciutat, és només per constituir eixe gran personatge de València, únic personatge que no fracassa en la novel·la. POSTIL·LES CRÍTIQUES Donarem a continuació, i de manera esquemàtica, un panorama dels articles consultats per a la confecció d'aquesta ressenya, destacant sobretot els aspectes més singulars que els autors capten en la novel·la. ·CALAFAT, Francesc: "Una novel·la ambiciosa" a //Daina// 8, 1991 -València és la primera vedette de la novel·la -Conflueixen dues tradicions: els antiherois cervantins, i la ciutat com a polifonia de la vida, com a metàfora d'una realitat més ampla. -Alternança fracás-esperança -Personatge tragicòmic -Detallisme de miniaturista del narrador -Espiral que trava la narració amb el pensament i les digressions de Jesús ·IBORRA, Josep: "Els treballs perduts" a //Saó// 126, 1990 -Relació //Ulisses// de Joyce-//Els treballs perduts// -Monòleg interior massa coherent i controlat pel narrador -Protagonista somnàmbul, dolç i obstinat maniàtic extravagant i innocent, divertit i indefens... disposat a plantar cara, quixotescament, al caos que l'envolta; aficionat a calcular a partir d'unes dades inicials, per arribar a formular en números de moltes xifres, els resultats de les seues cabòries. -Alguns fragments semblen extrets dels articles de Mira ·ISERN, Joan Josep: "Quan Hèrcules és valencià i fa de bibliotecari" a //Lletra de canvi// 27, 1990 -Llibre dens que demana relectures enriquidores -Estreta relació dotze treballs-dotze capítols. Seguiment exhaustiu del mite -Protagonisme especial dels sentits corporals ·PLADEVALL, Antoni: "Joan Francesc Mira: //Els treballs perduts//" a //Revista de Catalunya// 41, 1990 -Antiepopeia d'un bibliotecari il·luminat -Filosofia Jesús-Hèrcules: redimir el món dels monstres que l'esclavitzen -Ús afortunat de recursos homèrics: símil de període llarg, epítet o nom parlant. ·SIMBOR, V. i CARBÓ, F: //Literatura actual al País Valencià (1973-1992)// IFV-PAM, 1993 -Itinerari per la producció novel·lística de J.F.Mira -Relació formal i temàtica entre les diverses obres de l'autor -Tècnica narrativa joyciana -València com a gran protagonista
 * ELS TREBALLS PERDUTS **

**Antonio Solano Cazorla** //València, maig de 1997//